Мартин Тошев
Избраници

chitanka.info

Един младеж влезе в кафенето. Косата му беше дълга, кестенява на цвят и спусната зад раменете. Очите му имаха искреността на диамант със синкав оттенък. Висок бе около метър и деветдесет, целият облечен в черно. На кръста му се поклащаше един доста дълъг меч, наречен Лауринггъм, а на ревера му имаше закачена сребърна фигурка на стрелец. Мъжът се казваше Даинолу, принц на седемте кралства и първи майстор на меча.

Сега бе тръгнал да пътешества в далечни земи, тъй като обичаше авантюристичния живот. Разбира се той не знаеше, че скоро ще тръгне по съвсем друга пътека.

Сега се бе отбил в едно интересно заведение наречено „Смелият Еднорог“.

Когато влезе, се насочи към най-отдалечената маса, седна и си поръча чаша топло кафе и един вкусен и пресен сандвич.

Докато чакаше бармана да донесе поръчката, който, да уточня, беше много услужлив, една прашинка влезе в окото му. Той се наведе и я изпъди, когато вдигна погледа си очите му се насочиха към входа на заведението.

Младата дама, която се появи, носеше зелена туника в комплект с панталон и кафяв колан със затъкната сребърна кама в него, косата й бе зелена, дълга и на кичури. Беше стройна, с дълги крака и зашеметяващо красиво лице. Очите й искряха с цвета на развълнуван бриз. Видя, че повечето маси бяха заети, и се насочи към ъгъла на заведението, където седеше принцът. Погледна го и се настани до него.

Барманът дойде с поръчката и Дану (както му викаха), поръча от същото за младата дама, след това се загледа в очите й, които сякаш го поглъщаха. Тя като че ли се изчерви и той премести за малко погледа си. „Господи“ си каза той. Изглежда се бе влюбил.

— Добра среща — опита се да започне разговора принца, усмихвайки се.

— Добра среща — отвърна му тя.

В този момент дойде барманът и донесе поръчката, като прекъсна за миг разговора им.

И двамата се засмяха. Гласът й нежен и отпускащ, като митична балада, написана от талантлив бард, се всмукваше като ехо в съзнанието му, отново и отново. Разговаряха може би пет-шест часа, за различни и дребни неща, почти не говореха за самите себе си и за потеклото си. Жената се казваше Линулаин и както тя обясни за себе си, беше авантюристка, която искаше да опита от всичко в света, за да натрупа повече опит.

Малко по малко се умълчаха, потъвайки в успокояващия покой на присъствието на другия.

В това време принцът си мислеше: „Ех, колко е красива и интелигентна, дали ще имам шанс?“, а принцесата от кралство Тераел, което по територия беше поне седем пъти по-малко от това на Даинолу, имаше почти идентични мисли: „Колко е сладък, красив, интелигентен и забавен, ех да беше принц!“.

Съдбата като че ли винаги се намесваше в хорските дела и сплотяваше хората, за който после се пишеха легенди.

Тогава…

Трима измършавели и застрашителни типове влязоха в заведението. От тях се носеше силна миризма на сяра, а също и на нещо черно, мръсно. Огледаха се. В ръцете си държаха закривени мечове, които им придаваха хищнически вид. Насочиха се направо към тяхната маса, тогава единият каза:

— Това е принцесата, хванете я! — Другите двама изсъскаха озверяло и тръгнаха да изпълнят заповедта на водача си.

Принцът стана недоумявайки какво точно искат тези гадове от нея, извади своя меч Лауринггъм и зае позиция. Дългата му кестенява коса се развя, разкривайки благородните черти по лицето му, от които се плашеха всички приказни същества(или поне тези, който имаха наличие на ум в главите си) и каза:

— Аз съм принц Даинолу, първи майстор на меча и принц на Седемте кралства. Не доближавайте благородната дама!

Принцесата, като чу това, ахна. Тогава тримата хулигани нападнаха принца и той както се подразбира им разказа играта.

Принцесата загуби за момент съзнание и се понесе към прашните дъски на пода(това беше малко пресилено от нейна страна, но какво толкова да искаме, нали е принцеса), но принц Дану успя да я подхване, преди да падне и нежно я целуна по устните. Тя отвори очи и каза:

— О, принце мой, на моите мечти, ще ме приемеш ли за своя кралица?

Не знам какво точно е казал принцът, но когато посещавах вече Осемте кралства, случайно дочух, че Даинолу станал техен крал и освен това бил женен за една много красива зеленокоса дама, която приличаше на принцесата от кафенето Смелият Еднорог.

Февруари, 2000 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.